![](https://usercontent.one/wp/www.houshmand.se/wp-content/uploads/2021/05/IranVsIsrael.jpg)
Islamiska republiken och Israel ur ett annat perspektiv
Efter att Islamiska republiken tillkännagav den 14 april att den hade riktat in sig på Israel för första gången med över 300 drönare, kryssningsmissiler och ballistiska missiler, bevittnade vi många reaktioner från tjänstemän från olika länder. Den islamiska republiken kallade dessa attacker “Utlovad hämnd”. Betydelsen av denna fråga kan undersökas ur tre perspektiv: för det första ur den islamiska republikens perspektiv; för det andra, ur Israels perspektiv; och för det tredje ur ett perspektiv av internationella relationer.
Den islamiska republiken, som tidigare hade hävdat att dess “kärnvetenskapsmän” och IRGC-befälhavare hade mördats av Israel, hade alltid lovat “hård hämnd”, men varje gång slutade dess hämnd med att drabba iranska medborgare, vilket ledde till hån mot Iran på sociala media. Den här gången, efter att den iranska ambassaden i Damaskus träffades av missiler den 1 april, vilket resulterade i döden av flera IRGC-medlemmar stationerade där, inklusive Mohammad Reza Zahedi, kallade Islamiska republiken och Ali Khamenei själva denna attack för en “invasion av den islamiska republikens territorium”. Ur folkrättens aspekt är emellertid frågan om ambassaden och diplomatiska lokaler som en del av dess territorium omtvistad; Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser 1961 ger en definition av diplomatiska platser i artikel 1, punkt (i), som säger: “(i) “Representationens lokaler” är byggnaderna eller delar av byggnader och den mark som hör till dessa, oberoende av äganderätt, som används för uppdragets syfte, inklusive residenset för uppdragschefen.” Därför faller alla byggnader, lokaler och fastigheter som är knutna till en ambassad, konsulat eller bostad för en chefsdiplomatisk representant under diplomatiska lokaler. Följaktligen, i efterföljande paragrafer, bestäms immuniteten för dessa lokaler från inspektion, konfiskering, beslag eller intrång. Följaktligen gäller alla lagar i det land som är värd för uppdraget inom det landets diplomatiska lokaler; ingen tjänsteman eller myndighet i värdlandet får komma in på det landets ambassad eller konsulat utan officiellt tillstånd; och värdlandet är skyldigt att skydda de diplomatiska lokalerna och deras värdighet, även i händelse av konflikt eller direkt krig med det landet. Det finns således en betydande skillnad mellan marken i ett territorium och diplomatiska lokaler, och den felaktiga uppfattningen att sådana lokaler är en del av det sändande landets territorium bör inte hysas, eftersom det inte är fallet. Till exempel när frågan om Jamal Khashoggis mord togs upp var det den turkiska polisen och rättsväsendet som var ansvariga för utredningen och i slutändan tog upp frågan, medan om det saudiska konsulatet ansågs vara saudisk mark så skulle utredningen ha genomförts enl. saudiska lagar och av saudiska myndigheter. Problemet här är att en regim som under mer än fyra decennier av sin skamliga existens inte har värderat ambassader som är etablerade i Iran och som har beslagtagit diplomatiska lokaler från andra länder sedan starten, plötsligt värdesätter sin ambassad och tar till vedergällningsåtgärder. Naturligtvis ska man inte förbise att den islamiska republiken hämtar sin legitimitet från en lägre nivå bland iranier och det har meddelats att i de senaste valen var medborgarnas deltagande mindre än 30 procent enligt statistik.
Frågan är också viktig ur Israels perspektiv. Även om Israel uppfattar Hamas attacker mot sig själva som Proxy attacker orkestrerade av den islamiska republiken, och denna uppfattning stöds av uttalanden som upprepade gånger gjorts av ledare för Hamas och Hizbollah, som erkänner det ekonomiska och logistiska stöd som den islamiska republiken ger dem. En enkel sökning på internet kan bevisa att från Yasser Arafat till Hassan Nasrallah kan intyga detta. Det kan dock inte förnekas att Hamas attacker mot Israel orsakade förlägenhet för dess säkerhetsstyrkor och kanske antydde ineffektivitet hos den styrande administrationen i Israel. Hur kunde Mossad, som anses vara en av världens starkaste säkerhetsstyrkor, överraskas så här? Utan tvekan var Hamasattackerna inte resultatet av en övernattningsplan, och det är osannolikt att de israeliska myndigheterna inte var medvetna om att de inträffade. Det är värt att nämna att vid tidpunkten för dessa attacker stod Netanyahus regering inför en legitimitetskris inhemskt i Israel, och omfattande protester mot regeringen pågick.
Låt oss nu kort undersöka relationerna mellan den islamiska republiken och Israel. Efter den islamisk-kommunistiska revolutionen i Iran var Yasser Arafat den första utländska politiska person som besökte Iran. Vid den tiden skänkte Khamenei byggnaden “Israeli Trade Representation” till Yasser Arafat, som förvandlades till det palestinska representationskontoret i Iran. Khomeini utsåg också den sista fredagen i Ramadan till Quds-dagen och avslöjade officiellt projektet för att eliminera Israel. Kort därefter inledde den islamiska republiken krig med sitt grannland, Irak, vilket delvis bottnade i Khomeinis uppmaning till irakiska soldater att acceptera hans ledarskap och störta den styrande regimen i Irak, under antagandet att Saddam Hussein hade utfärdat order för Khomeinis exil från Irak till Frankrike. Med början av kriget mellan Iran och Irak tog Israel tillfället i akt att hjälpa Iran i dess krig mot Irak, och trots allvarliga anti-israeliska slagord upprätthöll den nya regeringen i Islamiska republiken Iran och Israel inofficiella men hemliga förbindelser med varandra. Även om den islamiska republiken alltid har förnekat existensen av sådana förbindelser, enligt israeliska påståenden, var Israels mål i dessa förbindelser inte att stödja den islamiska republiken utan snarare att hjälpa Iran att motarbeta Saddam-regimen (en gemensam fiende till Iran och Israel) för att skapa en balans i kriget mellan Iran och Irak. Med andra ord, enligt Israels påstående, var Irans ökade makt farlig, men bildandet av en farligare arabisk koalition var ännu mer så. Ur den vänliga regeringens synvinkel var Irak Israels mäktigaste fiende efter Egypten. Å andra sidan hade Israel inget motstånd mot Saddams fall. Under tiden, enligt Irans påstående, hade Iraks samarbete med Israel för att skydda oljeledningar gett detta land en ny roll i regionen, och Israel hade en inofficiell ambassad i Irak, där irakisk underrättelsepersonal utbildades av Mossad.
Jacob Nimrodi, en israelisk vapenhandlare, undertecknade ett kontrakt med Islamiska republikens försvarsministerium, där missiler till ett värde av 135 miljoner dollar, inklusive Lance- och Hawk-missiler, såldes till Islamiska republiken[1]&[2]. I mars 1982 publicerade The New York Times en artikel som visade att Israel hade sålt vapen till ett värde av över 100 miljoner dollar till den islamiska republiken under de 18 månaderna före artikeln. Den Milano-baserade tidningen Panorama publicerade dokument som visar att Israel hade sålt 45000 Uzi-kulsprutor, pansarvärnsmissiler, haubitser och flygplansdelar till den islamiska republikens regering. Enligt tidningen lagrades de flesta av de vapen som Israel beslagtog från den palestinska befrielseorganisationen under Libanonkriget 1982 i Teheran. Enligt John Bullock[3]1983, 1983 sålde Israel vapen till ett värde av över 100 miljoner dollar till den islamiska republiken. Volymen vapentransporter från Israel till Islamiska republiken var så betydande att ett särskilt kontor etablerades på Cypern för detta ändamål. En av de viktigaste återförsäljarna i denna handel var den saudiske affärsmannen Adnan Khashoggi. Manucher Ghorbanifar agerade som mellanhand för den islamiska republiken i denna handel. En artikel publicerades i den Cypernbaserade veckotidningen 1981, som indikerade att Larnacas flygplats användes för att skicka vapen till den islamiska republiken. Den 18 mars 1982 publicerades en annan artikel i The New York Times, där israeliska tjänstemän bekräftade att de sålde vapen till den islamiska republiken[4]. Israels premiärminister Ariel Sharon bekräftade vapenförsäljningen till den islamiska republiken under sin resa till USA 1982[5]. På en presskonferens i Paris 1983 uppgav Sharon att Israel sålde vapen till den islamiska republiken med USA:s godkännande. Israels ambassadör i USA, Moshe Arens, uppgav 1982 att Israels vapenförsäljning till den islamiska republiken genomfördes med godkännande av USA:s högsta tjänstemän.
Men oavsett den korta historia som nämns ovan, kan rötterna till fiendskap mellan den islamiska republiken och Israel ha olika faktorer. Ur ett islamiskt perspektiv är en av Koranens läror att muslimer, om de drivens bort från sina hem, kan delta i väpnad kamp (Surah Al-Hajj, vers 39[6]och 40[7]). Sannerligen, i Surah Al-Ma’idah, vers 21, berättar den historien om Israels barn och säger uttryckligen efter att ha förmedlat uttalanden från Moses: “O mitt folk, gå in i det heliga landet som Allah har tilldelat dig och vänd dig inte om tillbaka [från striderna] och [därmed] bli förlorare.” Den här versen indikerar naturligtvis Israels koppling till judarna, inte araberna, och i vardagsspråk palestinierna. En av de olösta knutarna till den palestinska krisen, som Islamiska republiken förlitar sig starkt på, är frågan om palestinska flyktingar som berövats sin rätt att återvända. Enligt FN:s definition är palestinska flyktingar de som förlorat sina hem och sitt uppehälle mellan den 1 juni 1946 och den 15 maj 1948. Enligt FN:s uppskattningar lever för närvarande cirka 5 miljoner palestinier under dessa förhållanden.[8]. Den andra faktorn är den religiösa som Islamiska republiken i Iran hävdar har lett till dess ihållande fientlighet mot Israel, såväl som de palestinska religiösa rörelserna, är ockupationen av Jerusalem och dess deklaration som huvudstad av Israel. Jerusalem, eller Beit al-Muqaddas, är ett land som anses heligt av var och en av de islamiska, kristna och judiska religionerna. Denna plats har speciell betydelse för muslimer på grund av närvaron av Al-Aqsa-moskén, som var den första Qibla för muslimer före Mecka.
Ur Khomeinis och hans anhängares perspektiv, som idag är närvarande på ledarnivå i Iran, har ett av de upprepade målen för den islamiska revolutionen varit att återuppliva “islams storhet och stolthet”. Arabländernas omfattande nederlag i sexdagarskriget 1967 och den efterföljande förödmjukelsen av den islamiska världen på grund av detta historiska nederlag, tillsammans med fortsättningen av Israels överlägsna politik gentemot palestinierna, har lämnat konservativa religiösa känslor, både ledare och anhängare, sårade i den islamiska världen, och denna situation består fortfarande. Naturligtvis är den islamiska republiken inte undantagen från denna regel, med skillnaden att det är det enda landet som styrs av religiösa och islamiska institutioner, och dess reaktioner på israeliska tillvägagångssätt är offentliga och allvarliga.
Sedan starten har den islamiska republiken uppfattat sin existens och överlevnad inför ständiga hot och förekomsten av en imaginär fiende från icke-islamiska länder, särskilt Israel. Att betona fiendskap med Israel syftar till att mobilisera religiösa massor och konsolidera regeringens bas bland konservativa religiösa fraktioner, som spelar en viktig roll för regeringens stabilitet. Å andra sidan försöker den islamiska republiken återta sin gamla ambition att leda den islamiska världen med denna hållning. Enligt Khomeini och hans anhängare, som är närvarande på ledarnivå i Iran idag, har ett av målen för den islamiska revolutionen som ofta tas upp varit att återställa “islams storhet och ära”. Arabstaternas utbredda nederlag i sexdagarskriget 1967 och förödmjukelsen av den muslimska världen för detta historiska misslyckande, tillsammans med fortsättningen av Israels högprofilerade politik gentemot palestinierna, har påverkat känslorna hos religiösa konservativa, både ledare och anhängare. Den islamiska världen blev skadad och situationen pågår fortfarande. Naturligtvis är den islamiska republiken inget undantag från denna regel, förutom att det är det enda landet som styrs av det islamiska och religiösa etablissemanget, dess reaktioner på Israels tillvägagångssätt är öppna och starka. Från den första dagen av sin existens har den islamiska republiken kallat sin existens och överlevnad beroende av det ständiga hotet och existensen av en förmodad fiende från icke-islamiska länder, särskilt Israel. Tonvikten på fientlighet mot Israel är att mobilisera de religiösa massorna och konsolidera statens bas bland konservativa religiösa skikt som spelar en viktig roll för statens stabilitet. Å andra sidan försöker den islamiska republiken ta över sin gamla passion som är ledaren för den islamiska världen.
Med tanke på allt som har nämnts ovan verkar det som att Islamiska republikens vedergällningsattacker under flaggan “Lovade hämnd”, och faktiskt IRGC:s snabba agerande för att gripa iranier som kritiserar dessa attacker, och Israels järnkupol, betraktas. som ett win-win-spel för båda sidor. Den islamiska republiken, som uppfattar sig själv som ständigt på randen av kollaps, presenterar frågan om Irans hot från en “förmodad fiende” och avslöjar terroristattacker! Även om den en gång säkrade sin överlevnad genom ett åttaårigt krig med sin granne Irak, planerar man nu att ena iranier under förevändning av krig och territoriella hot – vilket naturligtvis är en felaktig fantasi, och Irans förtryckande regim. vet väl att om ett sådant krig skulle bryta ut, skulle få iranier resa sig för att försvara den islamiska republiken. Israel, å andra sidan, genom att neutralisera dessa attacker, återfår sin förlorade prestige och visar upp sin militära och strategiska överlägsenhet. Faktum är att den islamiska republikens nederlag är mycket viktigare än nederlaget för en terroristgrupp som Hamas. Dessutom, med över fyra dagar som gått, trots fördömande av dessa attacker internationellt, har alla bjudit in Israel till självförsvar, och till och med Melanie Joly, den kanadensiska utrikesministern, påminde sin israeliska motsvarighet: “Snälla acceptera denna seger och var säker på att vi kan återställa freden i regionen genom samarbete.” I nyheterna har vi också sett och hört att även amerikanska tjänstemän har varnat Israel för repressalier, och Matthew Miller, talesperson för det amerikanska utrikesdepartementet, har erkänt att Israel har blivit ombedd att inte svara på dessa attacker.
[1]Scott, Peter Dale, The Iran-Contra Connection: Secret Teams and Covert Operations in Reagan Era, 1987, South End Press, sid. 169-174
[2] Jane Hunter, november 1986, Washington Report on Middle East Affairs, Israelisk vapenförsäljning till Iran
[3]Bulloch, John, The Gulf War: Its Origins, History and Consequences av John Bulloch och Harvey Morris, London: Methuen London, 1989, s.190
[4]Israels strävan efter erkännande och acceptans i Asien: Garnison State Diplomacy, Jacob Abadi, Routledge, 2004, s.49
[5]The Israeli Connection: Whom Israel Arms and why, Benjamin Beit-Hallahmi IBTauris, 1987, sid. 13.
[6] Tillåtelse (att slåss) ges till dem mot vilka krig förs eftersom de är förtryckta, och sannerligen är Allah väl i stånd att hjälpa dem;
[7] De som har blivit utdrivna från sina hem utan en rättvis orsak förutom att de säger: Vår Herre är Allah. Och om Allah inte hade stött bort vissa människor av andra, skulle det säkerligen ha rivits ner kloster och kyrkor och synagogor och moskéer där Allahs namn är mycket ihågkommet; och sannerligen kommer Allah att hjälpa den som hjälper Hans sak; Allah är förvisso stark, mäktig.